Plezala sva, ker je zabavno.
In večino časa je zabavno.
In to je vse kar sva počela.
Bila sva anarhična in precej neodgovorna,
nisva se zanimala za nikogar in za nič drugega,
hotela sva preplezati svet in bilo je zabavno.
Zelo sva se zabavala.
Vsake toliko časa je šlo vse narobe...
Leta 1985 sta se dva Britanca, Joe Simpson in Simon Yates..
..odpravila v osamljen del Peruja.
Ambiciozna gornika sta hotela osvojiti 6400 m visoko goro "Siula Grande"
Njuna zgodba je postala plezalna legenda.
V Peru sem prišel, ko sem bil star 25, Simon pa 21
Toda že prej sva preplezala veliko Alp.
Vedno sem hotel plezati, kjer ni plezal še nihče...
...ali pa odkrivati nove poti
Najin prijatelj, ki je preplezal že zelo veliko gora v Južni Ameriki..
Je videl ta pogled v sredini 70-tih.
Mislim, da je rekel, da bo to nov izziv.
V tem gorovju je bila to zadnja stena..
ki še ni bila preplezana.
Tam je še vse neznano.
Najbolj razburljivo je nekaj kar je neznano.
To je bil osamljen kraj, dva dni hoje od ceste.
Gore v okolici so bile zelo visoke...
v primerjavi z gorami v Alpah.
Končno sva prišla do kraja, kjer se vstopa v Siula Grande.
Z osli smo lahko prišli samo do sem.
Verjetno smo bili 7-8 km nad vznožjem gora.
Vedela sva, da je Siula Grande v ozadju, toda nisva je videla.
V Limi sva srečala nekega Richarda Hawking. Potoval je sam.
In mislim da sva mu rekla, "Zakaj se nama ne pridružiš in greš z nama?"
Mislim, da je rekel, da ne ve kaj dosti o plezanju.
Nisem točno vedel v kakšni godlji sem bil.
Oziroma v kaj točno sem se spuščal.
Hotela sva da gre Richard z nama, saj ko bi bila midva na gori,
bi lahko on ostal v taboru in nama pazil opremo.
Simona sem spoznal kar dobro.
Ne vem ali je bilo to zaradi njegove osebnosti,
ali zato, ker je bil do mene bolj prizanesljiv,
saj sem bil neplezalec v tem gorskem svetu.
Toda z Joem se je bilo zelo težko zbližati.
Bil sem mnogo bolj ambiciozen kot Simon.
Siula Grande mi je pomenila veliko.
vedela sva, da je na njej odpovedalo že mnogo odprav.
Če še nihče nebi probal osvojiti te gore, ne bi bilo enako.
Šlo je za to, da so ljudje že probali a jim ni uspelo, vedela sva da bo težko.
Mislil sem si "Nama bo uspelo. Midva smo boljši od ostalih."
Že od leta 1970 si ljudje prizadevajo preplezati
gore, v velikih razdaljah, kar je znano kot "Alpski slog".
To pomeni, da spakiraš nahrbtnik
ga napolniš z oblekami, s hrano in plezalno opremo.
In začneš s plezanjem, od baznega tabora navzgor.
Goro hočeš preplezati v enem sunku.
Ne popravljaš smeri vrvi v naprej...
...in na razpolago nimaš začasnega bivališča, v katerega se lahko vrneš.
To je najbolj čist slog plezanja in to je stil po katerem sva na Siula Grande plezala midva z Joem.
V takšno plezanje je treba zaupati, saj nimaš enake poti vrnitve.
Če gre kaj narobe, je to lahko zelo zelo resno.
Tu ni pomoči, ni reševalnih helikopterjev in ni drugih ljudi.
Tu ni prostora za napake.
Če se resno poškoduješ, boš verjetno tudi umrl.
Iz te strani je še nisem videl, izgledala je strma.
Mislim sem si, saj veste..."Bog tole pa je veliko".
Zgledalo je težje kot sem mislil in kot sem pričakoval.
Toda bil sem navdušen.
PRVI DAN
Na začetku je bilo čudovito.
To je za kar živiva.
Obožujem plezalne gibe.
Ko plezaš, se počutiš čudovito.
Je kot nekakšna kombinacija med baletom in gimnastiko.
Je nekakšna mešanica moči in miline.
Gore so zame najlepše stvari na svetu.
Ko se odpravim v gore občutim neverjeten občutek prostora,
Izjemen občutek svobode, ko pobegnem stran od
vsega direndaja, ki ga imamo na svetu.
Mislim, da sva bila presenečena, ko sva preplezala 300m ledenega površja,
in ko sva prišla do točke, kjer led poteka preko skal,
in kjer so vertikalne kaskade.
Težko sva splezala čeznje.
Dejstvo, da si privezan na svojega partnerja,
pomeni, da nekomu zelo zaupaš, v njegove spretnosti in sposobnosti.
Toda vseeno si včasih misliš,
"Za boga Simon, ne padi tukaj, ne padi tukaj"
Tako te lahko vrv ubije, namesto da bi te rešila.
Če tvoj partner pade, pade tudi vsa oprema in ti si mrtev,
padeš skupaj z njim.
Če se odločiš za takšno plezanje, potem moraš
popolnoma zaupati svojemu partnerju.
Mislim, da sva bila zelo zadovoljna na koncu tistega prvega dneva.
Opravila sva veliko plezanja, dobrega plezanja.
Takrat sva bila zelo prepričana, da bova uspela.
DRUGI DAN
Na tej višini takoj dehidriraš.
Spiti moraš veliko tekočine, 4-5 litrov na dan.
In edini način za tekočino je taljenje snega.
Vse traja tako dolgo.
Na tej višini porabiš za kuhanje veliko časa,
za nekaj skodelic lahko kuhaš tudi eno uro.
Morda zato nisva kuhala toliko, kot bi morala...
toda s seboj tudi nisva imela veliko rezervnega plina.
V normalnih razmerah v naših življenjih ni veliko tveganja.
Če hočemo v življenje vključiti tudi tveganje, se moramo umakniti iz dolgočasja.
Tako se počutiš bolj živega.
Še nikoli nisem bil tako visoko...
zelo moraš garati, da tako plezaš po ledu.
Ne samo, da je tehnično zahtevno, nestabilno in strašljivo,
tudi srce ti zaradi višine bije kot noro.
Tu se je zelo ohladilo.
Bila sva na višini 5800-6000, bilo je vetrovno.
Potem je začelo snežiti, to pa je pomenilo...
...da je celotna stena grozila s plazovi iz novozapadlega snega.
Sneg se je začemal prijemati zunanjega dela oblek.
Potem pa zmrznil, bilo je kot bi nosil železen oklep.
Zadnji odsek stene...
je bil okoli 100m najhujšega plezanja.
Popolnoma nestabilen novozapadli sneg.
Fizično je bilo zelo zelo utrujajoče, pravzaprav sva plezala s celotnim telesom.
Da sva preplezala 65m, sva porabila 5 ali 6 ur.
Nadaljevala sva tudi pozno ponoči.
Zelo me je zeblo, saj sem čakal Simona,
ko je on poskušal plezati.
Bil sem že blizu podhlajenosti.
Če takrat kljub temu še nadaljuješ,
veš da ne bo dobro.
Zato sva v sneg izkopala jamo.
TRETJI DAN
Zjutraj sva v lepem vremenu...
celo videla, kaj hočeva preplezati.
Izgledalo je kot nočna mora...
...bilo je polno žlebov, ki so nastali iz novozapadlega snega...
...zgledalo je kot nekakšna pena v obliki gobic.
O teh čudnih razmerah, ko zapade novozapadli sneg sva slišala že v Andih...
toda še nikoli jih nisva videla.
Ne razumem, kako se lahko ta nov sneg obdrži na tako strmi steni.
V Alpah bi ta sneg zdrsel iz stene, če bi bil naklon večji kot 40 stopinj.
To je bilo eno najbolj negotovih, nervoznih in nevarnih plezanj, v mojem življenju.
Skrbelo naju je, da ne bi prišla do kraja, ki bi bil neprehoden..
..in zato ne bi mogla plezati naprej.
Vedela sva, da ne bi mogla priti nazaj,
ne po poti, ki sva je že preplezala.
Plezala sva v past.
In ne samo to, videla sva 150 metrski spust, ki naju je še čakal.
Zato je bilo veliko olajšanje, ko sva ob drugi uri popoldan,
prispela na severno sedlo in na zahodno steno.
Prisegla sva, da po žlebičih ne bova več plezala.
Bila sva dokaj utrujena, ko sva prišla na sedlo,
..se spomnim, da sem razmišljal...
"Preplezala sva steno,"
"zdaj se ne smem mučiti s plezanjem še do vrha"
Potem pa sva si mislila,"Počakaj, če sva že toliko preplezala,"
"Bova stopila tudi na vrh"
Vrhov nimam pretirano rad, saj se 80% nesreč zgodi pri spustu.
Še preden sva začela plezati sva se odločila, da se bova spustila...
po severnem hrbtu,
...med gorama Siula Grande in Yerupaja.
..potem bi se lahko spustila po manjšem odseku stene.
Takrat so se začeli iz vzhoda zbirati oblaki.
Pričakovala sva, da bo ta hrbet precej raven,
in dokaj enostaven za spust.
Upala sva, da bova lahko nekako hodila.
Izkazalo pa se je za zelo zahtevno.
Bilo je strašno.
Na zahodni strani je bilo navpično, na vzhodni strani pa so visele plasti snega..
Na vzhodni strani pa je bila strma ravnina.
Bilo je šokantno in nevarno.
Stvari so nama uhajale iz nadzora.
Po pol ure do ene ure od vrha sva bila izgubljena.
Sedaj sva bili v divjini. Ničesar nisva mogli videti.
Potem so se oblaki malo razgrnili in videl sem greben...
...in začel plezati nanj.
Nisem vedel, da je to greben na katerem sem bil,
..to je bila velikanska karnisa visečega snega in ledu...
jaz pa sem hodil po vrhu.
Visel sem in gledal dol, medtem ko sta ves ta sneg in led..
padala stran od mene, proti zahodni strani Siula Grande.
Splezal sem nazaj na hrbet in zavpil Joeu..
..da sem našel hrbet, preprosto sem rekel..
"Našel sem hrbet, Joe!"
Tisti dan sva upala da se bova spustila,
toda do takrat ko se je stemnilo, sva bila še vedno zelo visoko..
Še vedno na 6000 metrih.
Tisto noč nama je zmanjkalo plina.
ČETRI DAN
Naslednje jutro sva videla,
..da je bil najtežji del spusta že za nama.
Takrat sem bil prepričan, da bova tisti dan prišla v bazni tabor.
Mislil sem si, da sva že skoraj opravila s plezanjem.
Hodil sem pred Simonom,
ko sva prišla do razpoke.
Splazil sem se na roke in kolena in zapičil oba cepina v led na vrhu..
in se spustil po pečini.
Ko zabiješ cepin v led, poslušaš zvok, ki ga oddaja. In gledaš vanj.
Visel sem na dveh cepinih. Vzel sem kladivo..
...hotel sem ga zabiti v steno..
Ko sem ga zabil v steno, se je zaslišal...
...čuden zvok.
Mislil sem si, "Vzel ga bom ven in dobro namestil."
Klin sem hotel dobro učvrstiti.
Ko sem hotel ponovno udariti..
Bolečina se je začela širiti po stegnu...
in zelo, zelo, zelo me je bolelo v kolenih.
Udarec mi je potisnil kost naravnost v koleno.
Ko je kost prišla v golenico, mi jo je prepolovila..
...proti vrhu.
Sprva se nisem mogel navaditi na bolečino.
Dihal sem naprej in spomnim se, da sem gledal naokrog...
...proti zahodu in videl sem, da sva vzporedno z vrhom Rasac,
tako sem imel približno predstavo kje sva.
Mislim sem si, "Fuck, kako sem si lahko zlomil nogo",
"Če imam zlomljeno nogo, potem sem mrtev."
Takrat se je zrahljala vrv.
To je pomenilo, da je Simon prihajal k meni.
Nisem čutil nobene kosti.
Potipal sem se in nikjer ni bilo nobene krvi,
Pa tudi bolečina je malo popustila.
Potem sem si mislil, morda je bil samo udarec,
morda sem si samo nategnil vezi ali kaj podobnega.
Poskusil sem vstati..
Čutil sem zlomljene kosti, nekaj je škripalo in takrat sem vedel da je kost zlomljena.
Njegov pogled sem si zelo zapomnil..
To je bil pogled razburjenja, obupanosti, pogled groze.
Veliko stvari v enem samem pogledu.
Rekel je, "Si v redu?"
Hotel sem reči, "Ja, dobro sem". To bi bilo neumno.
Mislim da sem rekel, "Ne, zlomil sem si nogo".
Obnemel sem. Mislim sem "Bog z nama je konec".
Dobro bo, če bo kateri izmed naju preživel to.
Pomislil sem tudi na to,
da če on zdrsne iz stene, potem lahko jaz nadaljujem sam..
ga pustim tukaj, jaz pa se rešim. Tako ne bi imel težav..
..z njegovim reševanjem in s situacijo v kateri sva bila.
Dal mi je tablete proti bolečinam, ki so učinkovito odpravljale glavobole.
Bil je kar tiho.
Bilo je kot... Vedel je kaj to pomeni.
Oba sva vedela, da me bo moral pustiti.
Lahko bi rekel nekaj takega kot "Jaz ti grem poiskati pomoč"
jaz pa bi rekel "Ja ok"
Vedel sem, da ne bo pomoči.
To bi bil zanj najlažji izgovor.
Nisem mislil, da je kakšna druga rešitev.
Nisem točno vedel zakaj, toda zdelo se mi je, da se je nekaj zgodilo.
Začel sem premišljevati "je eden od njiju mrtev, ali sta oba?"
Razmišljal sem, da če bo že kdo umrl, ne da bi jaz to hotel,
..koga bi raje videl da preživi?
To je nekako brezčutno, pa vendar..
..bi raje videl, da bi preživel Simon.
Pomislil sem, "oh, saj ne odhaja"
Malo sem se pomiril..in začel razmišljati..
..kako ga bom spravil iz gore.
Pogovarjala sva se kaj bova morala storiti.
Imela sva dve vrvi, dolgi 50 m.
Če bi jih zvezala skupaj, bi dobila 100 metrsko vrv z vozlom na sredini.
Tako sem se jaz privezal na en konec, Simon pa na drugega.
Teoretično bi me lahko spustil za 100 m.
Če sem ga hotel spustiti, sem se moral čvrsto pritrditi..
..zato sem v sneg vkopal luknjo in se trdno oprijel...
Ulegel sem se med njegove noge...
..Simon me je začel spuščati.
Spustil sem ga za eno dolžino vrvi, 50 m,
potem pa je vrv prišla do vozla.
Vozel ni šel skozi varovalo.
Ustavil me je.
Postavil sem se na levo nogo, na zdravo nogo..
..tako da bi prenesel težo iz vrvi.
Vrv je bila dovolj zrahljana, tako da si jo je lahko odpel.
nato jo je še enkrat vstavil v mehanizem za spuščanje, tako da je bil vozel na drugi strani..
..jo še enkrat privezal nase in me nato spustil še za 50 m.
Ko se je spodaj deloma zavaroval, sem se začel spuščati proti njemu.
Potem pa sva ponavljala ta postopek.
Simon me je hotel spuščati čim hitreje,
to pa je pomenilo, da mi je nogo ves čas potiskalo v koleno.
Izjemna bolečina.
Spomnim se, da sem bil jezen nanj, ker me je zelo bolelo.
Mislil sem si "daj bolj počasi",
Po drugi strani pa sem vedel da mora spuščati hitro. Ni imel druge izbire.
Imel je zelo mračen obraz, spomnim se, ko sem ga pogledal..
in razmišljal, ali je jezen zaradi vsega tega.
Nisem se mogel toliko ozirati na njegovo bolečino,
saj sva se morala spustiti.
Za spuščanje sva kopala luknje v novozapadli sneg..
..zdržale pa so ravno toliko časa, da me je spustil.
Pravzaprav so se luknje okoli njega rušile.
Spuščal me je po 9, no 8,8 mm vrvi. To je nekako toliko debelo.
S skoraj zmrznjenimi rokami.
Kar je počel je bilo pravzaprav zelo nenavadno..
..še nikoli nisem slišal za takšno gorsko reševanje.
Spuščala sva se med nevihto. Ne vem koliko je bil vetrni faktor,
..toda moralo je biti okoli -80 ali tam nekje.
V nogi sem izgubil liter krvi, bil sem v šoku in zelo dehidriran.
Bil je že čas, da bi skopala jamo za prenočitev,
zlezla v spalne vreče, si nekaj skuhala in rehidrirala.
Tega nisva mogla, saj nama je zmanjkalo plina.
Takrat sva izgubila kontrolo, saj nisva mogla skopati zaklonišča..
in tvegati, da naju pokoplje nevihta.
Bila sva na tleh, toda zdelo se nama je, da nama gre na bolje.
Počasi sem začel misliti,
da bova morda pa tem prišla na lednik.
Nenadoma je pri komolcih postalo bolj trdo in ledeno,
postajalo je vedno bolj strmo,
...bil sem prestrašen.
Klical sem Simona, kakor sem mogel, vendar me ni mogel slišati.
Opazil sem, da je vrv postala težja..
vendar na to nisem bil pozoren. Mislil sem si..
"Verjetno hodi po bolj strmem pobočju"
Ko sem pogledal na tla, sem videl velik prepad.
Bil sem prestrašen nad čem visim.
videl sem, da je bila pod pečino velika razpoka,
okoli 25 m pod menoj.
S cepini sem poskušal doseči steno,
Takrat sem se spet začel spuščati.
Govoril sem si, "Bog, ne delaj tega, ne delaj tega"
vedel sem, da ni bilo dovolj vrvi, da bi prišel do dna.
Če pa nisem mogel odvzeti teže z vrvi..
me on ni mogel odvezati..
..vedel sem to..kričal sem, naj me ne spusti.
Spuščal sem ga toliko časa, dokler nisem prišel do vozla. Potem sem porukal vrv...
to je bil signal, da naj sprosti vrv..
Nič se ni zgodilo.
Tudi kasneje ni bilo nič.
Edina rešitev iz tega bi bila, če bi splezal po vrvi navzgor..
Imel sem dve "prusik" zanki. To so zanke sestavljene iz tanke, rebraste vrvi.
Te zanke lahko oviješ okoli vrvi in narediš poseben vozel..
ga zategneš..in vozel se prime vrvi..
Nato okoli vozla vpneš vponko, na katero lahko stopiš.
Če imaš še enega privezanega nad njim, potisneš enega navzgor..
Tako se lahko vzpenjaš...
Poskušal sem se držati zravnano, da bi bila vrv na mestu.
Potem sem se zajebaval z vozli...
..in s to prekleto vrvjo..Težko je opisati kako je bilo težko.
Ker moji prsti...prstov sploh nisem čutil.
Tako sem gledal in si pomagal z zobmi..
ga zavezoval znova in znova..
Zeblo me je v roke, v noge...Zelo zelo me je zeblo.
Bilo je obupno, še slabše pa je bilo, da nisem vedel..
kaj dela Joe in v kakšni situaciji je on.
Nisem razumel, kako lahko traja tako dolgo, da mi sprosti vrv..
za to nisem imel razumne razlage.
Končno sem zavezal en vozel..
potem sem probal zavezati še drugega.. Imel sem težave z mojimi rokami..
Nato sem izpustil prekleto stvar.. Videl sem kako pada..
Takrat sem vedel da sem pečenka..
Mislil sem si, "No po vrvi ne morem plezati",
..z rokami je tudi nisem mogel preplezati..
Še posebaj ne ker sem imel zmrznjene roke. Preprosto ni šlo.
Nič nisem mogel storiti in počutil sem se popolnega nemočnega.
Bil sem zelo jezen.
Nič nisem mogel storiti. Nisem mogel zrahljati vrvi..
To je trajalo kakšno uro in pol..
..moje stanje pa je postajalo vedno bolj obupno.
Boril sem se, da bi se obdržal v snegu, kjer sem sedel..
...vendar je sneg pod mano postopma drsel stran.
Bil sem v obupnem položaju.
Psihološko sem bil premagan.
"Nič nisem mogel storiti,
zato sem samo visel na vrvi in čakal da umrem.
Mislim, da bi umrl kar kmalu.. Bilo je zelo hladno.
Spuščal sem se v majhnih, pazljivih korakih..
..saj se mi je mehak sneg udiral pod mano.
Pričakoval sem, da bo padel čez, vendar nisem mogel storiti ničesar.
Padel bi 100 m globoko.
Bil je 50 m nad mano, torej bi padel dvakrat globje kot jaz. Umrl bi.
Ni mogel vedeti, koliko sem oddaljen od tal..
..ni mogel vedeti. Mislim pa da je vedel, da bo umrl.
Potem sem se spomnil, da imam v nahrbtniku žepni nožek.
Precej hitro sem se odločil.
V teh okoliščinah se mi je to zdela prava odločitev.
Ni bilo mogoče, da bi obstal kjer sem bil,
saj bi me prej ali slej potegnilo navzdol.
Odpel sem si nahrbtnik, z eno roko sem odprl zgornji žepek..
in vzel nožek.
Boof!
Bila je grozna noč.
Mučil sem se z mislimi, kaj se je zgodilo Joeu.
Zelo dolgo je trajalo preden sem se ogrel. In mislim, da se nisem popolnoma.
Bila je zelo, zelo mrzla noč.
Spomnim se, da sem se počutil obupno, obupno žejnega.
Na mestu, kamor sem padel, sem okoli mene zavohal vodo in sneg.
Zelo močno sem ju čutil.
Bilo je čudno.
Nisem vedel kaj se je zgodilo.
Na kar sem padel ni bilo položno. Bilo je nagnjeno na vsako stran.
Tako da sem drsel v temo.
Mislim, da sem v celoti padel okoli 50 m.
Bil sem presenečen, da sem ostal živ.
Žarek od svetilke je padal, padal in še kar padal.
..pojedla ga je tema.
Počutil sem se zelo oslabljeno. Zelo zelo ranljivo.
Če bi pristal manj kot 1 m bolj na desno,
bi padel v to ogromno luknjo.
V led sem kar hitro zabil klin..
..potem sem pogledal naokrog in razmišljal..
"Jezus skoraj nemogoče bo priti od tu"
Vrv je segala okoli 25 m visoko, vse do vhoda v luknjo.
Mislil sem, da je Simon na drugi strani.
Toda bil sem prepričan, da je mrtev. To mi ni pomenilo nič.
Mislil sem, da če povlečem vrv, se bo ta ovila okoli njegovega telesa.
Mislil sem, da je padel iz pečine in nato naprej v razpoko..
..ter da sedaj leži mrtev, kot protiutež..
..vrv bi tako prišla nazaj gor in se spustila v razpoko.
Tako sem mislil, da če potegnem vrv, se bo ovila okoli njega.
Vrv pa je kar prihajala in prihajala..
Takoj ko sem jo videl, sem vedel da je bila prerezana.
Mislil sem, da bom tukaj umrl.
Imel sem dober občutek, da je Simon še živ.
Simon!
Z mojega vidika sem imel zelo malo upanja.
Zaradi zlomljene noge ne umreš.
Mislim, da sem ugasnil svetilko, da bi varčeval z baterijami.
Bilo je temno.
Nekaj je na teh razpokah,
...dajejo strašljiv občutek, niso primerne za življene.
Slišal sem, pokanje ledu in veter, kako je pihal po ledu.
Spet sem prižgal svetilko, saj nisem maral teme.
Počutil sem se zelo, zelo osamljenega.
Bil sem zelo prestrašen.
Star sem bil 25 let, bil sem v dobri formi in precej ambiciozen.
To je bil moj prvi pohod. Hotel sem preplezati svet..
in v tistem trenutku se mi ni zdelo... To ni bil del najinega načrta.
Verjetno je bilo precej pozno.
Premišljeval sem, da se od tu ne bom rešil.
Fuck...neumnost, neumnost..
Če si plezalec, se moraš vedno kontrolirati. Moraš se imeti v kontroli.
Če se držiš tega, vidiš pol manj težav. Izgubil sem kontrolo...
To je otroško...jokal sem in jokal.
Mislil sem..
..da bom močnejši..
PETI DAN
Postajalo je svetlo, kot da bi bila ura okoli 5 ali 6.
Znova sem začel kričati Simonovo ime.
Oblekel sem se v sneženem zavetrju in se spakiral.
Imel sem občutek strahu.
Takrat sem bil prepričan, da je Joe umrl prejšnji večer.
In da bom zdaj za kazen umrl tudi jaz.
Namesto da bi samo sedel tam in se smilil sam sebi sem si rekel..
Nadaljeval bom, umrl bom nekje na poti.
Zelo hitro so tla postala strma..
Začel sem se spuščati..
Ko sem se spuščal sem videl kako sneg visi čez skalo..
čez katero sem ga spustil..
tako sem vedel, da je visel v zraku..
zato tudi ni mogel sprostiti vrvi.
Ko sem se spustil nižje, sem videl,
da je tam ogormna razpoka..
široka 12 m. Od tam kjer sem bil sploh nisem mogel videti tal.
SIMON!
Mislil sem, da bo vstal ob zori.
Bil sem obupno, obupno žejen.
Verjetno bi bil tudi on. Tako bi se spustil do mene in prišel po vodo.
In verjetno bi hotel najti tudi mene.
Ustavil sem se in kričal v razpoko..
kričal sem in kričal: Joe, Joe!
Ko sem prišel na konec vrvi, bi moral iti..
v razpoko in ga poiskati.
Toda če sem odkrit, na to takrat nisem niti pomislil.
Bil sem prepričan, da je mrtev.
Do 10-ih sem bil popolnoma prepričan, da bom ostal sam.
Da me nihče ne bo rešil.
Odraščal sem kot veren katolik.
Že dolgo časa nazaj sem nehal verjeti v boga.
Vedno me je zanimalo, ali bom kdaj ko bom v težavah..
prosil Marijo za pomoč.
Niti enkrat nisem pomislil na to.
To je pomenilo, da resnično ne verjamem v boga.
Mislim, da ko umreš umreš. To je to. Po smrti ni več življenja.
Ničesar ni.
Začel sem razmišljati, če bi lahko splezal ven iz tega.
25 metrov visečega ledu. Ni šans. Tega ne bi zmogel niti z zdravima nogama.
Vedel sem, da sta oba mrtva. Toda nisem mogel zapustiti tabora.
Ničesar nisem vedel o njima..
..vedel sem samo njuna imena, Joe in Simon.
Niti priimkov nisem vedel. Nič nisem vedel o njima.
Mislil sem, da če bosta na gori padla,
bosta pristala na dnu gore.
Tako sem mislil, da ju bom morda lahko videl z dna ledenika.
Odpravil sem se, da pridem kar se da daleč.
Sam sem se začenjal spuščati z ledenika.
Takrat sem bil še vedno prepičan, da bom umrl.
Če si na ledeniku sam, je to zelo nevarno,
saj je veliko razpok, ki so prekrite s snegom.
Na srečo sem našel ostanek sledi,
kjer smo šli na ledenik.
Šele ko sem pršel iz ledenika sem se zavedal,
da mi bo uspelo,
da bom preživel.
Ne morem opisati, kako grozna noč je bila.
Mislil sem, da bo tako več dni.
Moraš si izmišljevati odločitve..
..četudi so napačne.
Če si ne izmišljuješ odločitev si v težavah.
Moja edina možnost, da ne bi umrl na polici je bila..
da se spustim globje v razpoko.
Nisem vedel kaj me čaka tam notri.
Upal sem, da bom našel kakšno pot iz tega labirinta iz snega in ledu.
Zelo sem se bal iti globje.
Druga varianta je bila, da bi sedel tam..
in se slepil, da bo morda bolje..
..toda vedel sem, da ne bo nič bolje.
Nisem hotel gledati navzdol.
Ob misli, da je tam spodaj vse prazno, sem bil zelo prestrašen.
Vozla nisem naredil na koncu vrvi..
..kajti če spodaj ne bi bilo nič, ne bi mogel držati vrvi..
..in bi padel. To bi bilo zelo hitro.
Mislil sem si "Jezus, to je veliko!"
Na tej stopnji sem bil fizično povsem izčrpan,
opotekal sem se..še vedno sem bil zelo žejen.
Premišljeval sem o veliko stvareh..
o krivdi, skrbeh, razmišljal sem kako bom vse to razložil Joe-ovim staršem,
mojim prijateljem, Richardu.
Pomislil sem tudi na to, da bi si izmislil zgodbo,
da bi izpadel lepše.
Kar nekaj časa sem mislil na to.
Edina slika, ki mi je ostala iz Peruja
je bil ta pogled.
Bil je zelo blizu, preden sem ugotovil kdo je to.
Izgledal je grozno.
Ne bi ga prepoznali.
Vprašal sem ga kje je Joe?
Rekel je, da je mrtev.
Ko sva se vračala v tabor, sem mu povedal celotno zgodbo.
Celotno zgodbo o tem kaj se je zgodilo.
Čisto nič me ni očital glede tega kar se je zgodilo..
..sprijaznil se je s tem.
Spustil sem se okoli 25 m
Sedaj sem bil v središču razpoke.
ki je izgledala kot velika peščena ura.
Do stropa je bilo okoli 50 m.
Mislim, da je bila po obsegu velika kot cerkev Sv. Paula.
Spomnim se, da sem gledal navzdol, povsod je bil samo trden sneg.
Rekel sem si, da je to dno razpoke.
Okoli 15 m stran od mene, je bil rov, ki je potekal navzgor.
Čisto na vrhu rova je vanj sijalo sonce.
V rovu je bil sončni žarek.
To je bil izhod, ki sem ga iskal.
Rekel sem si: "lahko preplezam to strmino in jo tudi bom!"
Plazil sem se čez raven predel, začel sem se plaziti po trebuhu.
Nato sem slišal, kako pod mano nekaj poka.
Ugotovil sem, da to niso trdna tla, temveč so bila votla.
Bil sem popolnoma prestrašen.
Kot da bi bil na jajčni lupini.
Če bi padel navzdol, se ne bi mogel več povzpeti navzgor..
to pa je bila moja pot ven.
Dobro, gor sem, to je trdno.
Zapičil sem cepin in se dvignil.
To zelo boli, ko se nogi dvigneta, se obe skupaj spustita.
Poskušal sem se postaviti v boljši položaj, tako da leva noga ne bi bila prva.
Toda obvezno sem moral uporabljati tudi levo nogo.
Čutil sem, kako se je premikala kost,
..pri vsakem dvigu sem skoraj omedlel.
Bilo je grozno boleče.
Bil je jasen sončen dan.
Vov, vrnil sem se v svet.
Ležal sem na tleh in se smejal.
To je bilo olajšanje, ko sem prišel ven.
Pogledal sem na ledenik in pomislil,
"Nisem še niti začel".
Ostalo mi je še veliko kilometrov na zelo nestabilnih tleh.
Samo sedel sem in gledal naokrog, saj sem..
opravil najresnejše plezanje v mojem življenju.
Ko opraviš takšno plezanje, si utrujen več dni.
Takrat samo ješ, piješ in spiš.
Ravno sem priplezal ven, imel sem hud zlom noge, zelo me je bolelo,
..bil sem visoko dehidriran, brez hrane.. Hotel sem naprej..
Ni šans, fizično nisem bil sposoben.
Takrat sem se spomnil, da bi si postavljal vmesne cilje.
Začel sem gledati naokoli.. Rekel sem si:
"Če lahko pridem pridem do razpoke v 20 minutah bom to tudi storil"
Če sem do cilja prispel v 18 minutah sem bil zelo navdušen,
če pa sem potreboval 22 ali 24 minut, sem bil zelo razočaran...
..s tem sem postal obseden.
Ne vem zakaj sem to storil, vedel sem kaj se mi je zgodilo
in kar sem moral narediti je bilo zelo težko.
Hodil sem po Simonovih stopinjah,
ki so vodile mimo raznih razpok, špranj..
Mislil sem, da razen če ne pridem do luknje z njegovim truplom,
me bodo te stopinje vodile mimo vseh pasti.
Vse te ogromne gore, bile so velike gorske stene
Ob njih se počutiš majhnega in ranljivega.
Sprašuješ se, kje te čaka naslednja nevarnost.
Bilo je kot bi nekdo dražil mravljo,
in pred njo stalno postavljal ovire..
in nazadnje bi stopil nanjo.
Videl sem, kako Simonove stopinje izginjajo.
Bile so moja pot iz ledenika.
Bil sem čedalje bolj obupan.
S plazenjem sem nadaljeval tudi ponoči, kar je neumnost na strmem ledeniku.
Toda bil sem prestrašen in poskušal sem poiskati Simonove stopinje.
ŠESTI DAN
Zjutraj je bil svetel sončen dan.. ..vse stopinje so izginile.
Začel sem kar zgodaj..
vsake toliko časa sem se postavil na nogo, se razgledal, da bi videl pot..
nato sem se plazil naprej.
Blizu roba je bilo veliko razpok,
in vstopil sem v labirint razpok.
Prišel sem do ledene stene, za njo pa so bile skale.
Najbrž sem jaz omenil, da bi odšla.
Deloma zato, ker me je skrbelo za Simona.
Mislil sem, da je najbolje, da grem čim dlje od kraja nesreče.
Nisem hotel oditi takoj,
potreboval sem dan ali dva, da bi prišel k sebi...
da bi obnovil moč.
Dolgo časa sem se umival.
Počutil sem se dobro, umil sem si lase, obraz, se obril..
da bi...
..da bi čimprej pozabil na goro.
Bil sem obupno žejen, ne glede koliko snega poješ,
ne dobiš dovolj vode.
Videl sem skale, vedel sem kako veliko so balvani in koliko daleč je še.
Takrat sem prvič pomislil..
..če bom zmogel.
Znebil sem se vse opreme.
Vedel sem, da se čez te skale ne morem plaziti, bile so prevelike..
edina možnost je bilo poskakovanje.
Vedel sem, da bom veliko padal.
Padel sem skoraj pri vsakem skoku,
to je kot bi si vsakič na novo zlomil nogo, spomnim se,
da sem pogledal nazaj od kjer sem prišel. Bilo je komaj 20 m..
in trajalo je celo večnost. In vsa ta bolečina za naslednjih 20 m...
Včasih sem neizmerno trmast..
in rad imam, da je vse po moje.
Vendar zadnje čase stvari niso šle po moje.
Pogledal sem skalo in si rekel, da moram do nje v 20-ih minutah.
Ko sem se enkrat odločil, da moram do nje v 20-ih minutah
Sem bil odločen da bom to tudi storil.
In to mi je pomagalo, saj ko sem opravil pol poti..
sem bil v takšnih bolečinah..
..da nisem mogel niti pomisliti na to, da bi vstal in ponovno padel..
...ko pa sem pogledal moj cilj, sem si rekel: "Moram tja!"
Ko sem ležal dalj časa, sem si rekel..
"Ne, moram tja. Imam samo še 10 minut, samo še 10 minut."
Kot, da bi nek del mene govoril,
"Storiti moraš to, to in to, če hočeš priti tja."
"Pojdi, nadaljuj, nadaljuj"
"Dobro, dvigni se in nadaljuj"
Ta glas je bil zelo vztrajen in jasen.
Bilo je kot glas, ali kot nek drug del mene, ki mi govori kaj naj naredim.
Zelo strog, nerazumen..
ne glede na to, da sem bil utrujen in poškodovan.
Bilo je zelo, zelo čudno.
Ta del mene mi je stalno govoril: "pojdi naprej, ne počivaj, nadaljuj",
drugi del mene, pa je govoril dobro..
gledal sem naokrog in opazoval.
Ko so minevale ure, in nato dnevi,
je postajalo vedno bolj čudno.
Bil sem zelo, zelo, zelo žejen. Zelo dehidriran.
Najbolj mučno pa je bilo...
da sem izpod ledenika lahko slišal teči vodo..
..ves čas.
Veliko sem padal, slišal sem vodo, in začl sem kopati, da bi jo našel.
Nisem je mogel najti.
Spravljalo me je v obup.
Bil sem zaskrbljen za Simona.
Za njegovo zdravje, saj so bili njegovi prsti kar precej ozebli.
In ni bilo časa za obotavljanje.
Pripravljala sva se, da bi zjutraj odšla.
Zgrudil sem se med skalami.. nisem dobro spal..
..noga me je zelo bolela.
Mislim, da je bila to prva noč brez nevihte.
Ni snežilo in ne deževalo. Lahko sem videl zvezde.
Spomnim se, da sem ležal na hrbtu, zdelo se mi je, da to traja celo večnost.
...opazoval sem zvezde.
Takrat se mi je zdelo, da tam ležim
celo večnost.
Postajal sem del skal, del nečesa od kjer ne bom nikoli odšel.
SEDMI DAN
Sonce je vzšlo in me ogrelo.
Pomislil sem, da bi bilo čudovito, če bi samo ležal, se ne premikal, brez bolečin..
in skoraj sem to tudi naredil.
Mislil sem, da ne bom zmogel,
mislil sem, da bom umrl,
in to sem sprejel kot dejstvo.
Zdelo se mi je razumno, da nadaljujem,
čeprav nisem verjel da mi bo uspelo.
Počutil sem se osamljenega in zapuščenega.
Nisem se plazil ker bi mislil, da bom preživel,
hotel sem biti z nekom ko umrem.
To je bilo simbolično dejanje, s katerim sva se..
..poslovila od njega.
Spil sem jo na litre.
Bilo je kot, da bi se napolnil,
takoj sem začutil, da postajam močnejši.
Lulal sem po sebi...
spomnim se, da mi je bil ta občutek toplote zelo všeč.
Stanje se je počasi slabšalo.
Ne samo fizično, fizično je bilo precej očitno,
..vse se je slabšalo.
Počutil sem se kot da mi nič več ne bi ostalo.
Bilo mi je vseeno.
Nismaš dostojanstva, vseeno ti je ali si pogumen, šibak ali karkoli.
Preprosto postaneš skoraj nič. Čudno.
Še vedno sem si postavljal 20 minutne cilje, pojdi sem, tja..
Nato sem videl odtise.
Prepričan sem bil, da sta Simon in Richard.
Imela sta prednost pred mano,
nadaljeval sem s plazenjem,
bil sem prepričan, da veliko sta pred mano.
Spomnim se, da sem si mislil, da je neumno, če pričakujem da mi bosta pomagala,
prepričal sem se, da sta odšla,
saj me ne bi hotela osramotiti, ker sem lulal po sebi in ker sem jokal.
Tako sem razmišljal morda kakšno uro.
Zavedal sem se, da nista tam in počutil sem se popolnoma uničeno.
Ko sem prišel do jezera je bila ura okoli 4.
Na drugi strani jezera je bil nasip.
In iz vrha tega nasipa..
..bi lahko videl v dolino, kjer smo imeli postavljene šotore.
Lahko bi videl tudi šotore.
To je bilo prvič ko sem pomislil...
..da mi bo uspelo premagati razdaljo.
Takoj zatem pa sem pomislil..
bo še kdo tam?
To je bil četrti dan, odkar sem videl Simona.
prišel sem do zaključka, zakaj za vraga bi bila še tam?
Vedel sem, da se bo ob 6 ih stemnilo, govoril sem si, da moram tja, moram tja.
poskušal sem priti tja čim hitreje.
Preostanek popoldneva..
me je spreletaval grozen občutek, da sta že odšla.
Nisem opazil, kaj se je dogajalo z vremenom.
Med četrto in šesto uro, ko sem prišel na vrh nasipa,
se je vreme spremenilo.
Ko sem pogledal v dolino je bilo polno oblakov.
Pozorno sem poslušal, da bi slišal kakšen glas, ali karkoli,
vendar nisem slišal ničesar.
Dolgo časa sem ostal tam, jokal sem, nisem vedel kaj naj naredim.
Razmišljal sem, da bi se spravil v spalno vrečo.
Vendar se mi je zdelo bedno, da bi končal
v spalni vreči.
Govoril sem si da moram nadaljevati, nekam bom že prišel.
Ne vem točno kaj se je zgodilo tisto noč.
Nehal sem gledati na uro in vse je začelo propadati.
Mislim, da me je zmanjkalo.
Nisem več vedel kaj počnem.
Ne spomnim se, da bi mislil na koga,
ki ga imam rad.
V moji glavi je začela igrati neka pesem.
Bila je pesem skupine Boney M.
Ne maram njihove glasbe.
Brown girl in the ring,
there's a brown girl in the ring,
brown girl in the ring,
she looks like a sugar in a plum,
plum, plum!
Show me your motion,
come on show me your motion,
show me your motion,
Igrala je ure in ure in ure.
Bil sem zelo razburjen, hotel sem jo spraviti iz glave.
Hotel sem misliti na kaj drugega.
Mislil sem, da bom umrl ob tej glasbi.
Spomnim se, da se nisem zbudil
bil sem zbujen, ko pa sem prišel k sebi je bilo kot bi se zbudil.
znašel sem se sedeč na tleh,
nisem vedel kje sem.
Vse je bilo črno, snežilo je, mislil sem, da sem spet na ledeniku..
..ali pa sem mislil, da sem na parkirišču, kjer so me pretepli
potem pa me je spet zmanjkalo.
Spomnim se, da sem nekaj zavohal.
Močan vonj.
Kot da bi me nekaj prešinilo skozi vso to zmešnjavo.
Bil sem zelo zmeden, nisem dojel kaj se dogaja.
Celo večnost sem porabil, da bi ugotovil kaj to pomeni.
Mislil sem, da ta vonj prihaja od mene.
Počasi sem ugotovil..
..da sem nekje blizu tabora.
Takrat sem ugotovil, da sem zelo blizu šotorom.
Pomislil sem, to je to, tu se ta igra konča.
Nisem bil sposoben nadaljevati.
Naredil sem napako, ker sem upal, da bosta še tukaj.
In ko sem zavpil in ko ju ni bilo slišati,
sem bil prepričan, da bom umrl.
Takrat, ko se nihče ni odzval...
..sem izgubil upanje.
Bil sem pogubljen.
Ne vem zakaj, toda zbudil sem se.
Zavedal sem se tega čudnega vzdušja.
Slišal sem, kako je zunaj zavijal veter.
Nekaj sem zaslišal.
Začel sem domnevati..
..da bi to lahko bil..
..le Joe.
Toda to je bilo nemogoče, saj je bil mrtev,
že 3 ali 4 dni.
Nato sem ga slišal še enkrat, močneje,
in res se je slišalo, kot da nekdo vpije. Simon.
Lahko bi zagnal paniko, toda kot prvo to ni mogel biti Joe
saj je bil mrtev.
Če pa bi že bil zunaj, bi izgledal zelo strašno,
ne bi mogel biti človek,
ker nihče ne bi mogel prestati vse to.
Samo ležal sem in nisem vedel kaj naj naredim.
Nato se je zbudil Simon.
"Simon!" Bilo je očitno, da kliče moje ime.
Takoj sem vedel da je Joe.
Gledal sem naokrog in zagledal tisto stvar.
Simon se je pognal ven.
Nenadoma sem zaslišal glasove.
Si to ti?
Zadrževal sem se, saj nisem verjel, da je zunaj človeško bitje.
Šla sva navzgor, sledila sva glasu..
in okrog 60-80 m izven tabora sva zagledala Joa.
Nisem mogel verjeti, dokler ga nisem videl,
toda tudi potem sem težko verjel,
zaradi grozljive noči in njegovega izgleda.
Izgledal je grozno.
Kot bi bil duh-človek.
Bilo je kot da bi se moral uščipniti, da bi videl ali je to res.
..da se to zares dogaja.
Pomagaj mi! - Oh fuck, Joe!
Simon,
Veliko je preklinjal.
Richard, dvigni ga!
Primi ga Richard, ti neumna baraba, dvigni ga.
Spomnim se, da me je Simon prijel za ramena,
in me objel.
Tega se spomnim.
Občutka, kako me je objel.
Zahvalil se mi je, ker sem ga poskušal rešiti iz gore,
za vse kar sem storil, do takrat,
ko sem prerezal vrv.
Rekel mi je, da bi on storil enako.
To so bile njegove prve besede.
Spomnim se, da preden sva kaj naredila, še preden sva zaprla vrata,
naju je vprašal:"Kje so moje hlače?"
Razložila sva mu, da sva jih zažgala, to ga je precej razjezilo.
Kar nekako me je poživilo,
ko sem videl, da je Joe še živ.
Joe je izgubil tretjino telesne teže.
Po dveh letih in šestih operacijah je Joe spet plezal.
Še vedno pleza.
Simon se je vrnil v Anglijo, kjer je bil deležen veliko kritik, ker je svojemu partnerju prerezal vrv.
Joe ga je vedno zagovarjal.
Nikomur še ni uspelo ponoviti Joeovega in Simonovega vzpona na Siula Grande.